Parvenie
Jiří T. Pelech
(1994)
Stál uprostřed zářivě bílé, nepravidelně zvlněné roviny. I když byla noc, viděl stejně dobře jako za denního světla. Nejdřív ho napadlo, že byl vysazen někde na poušti. Nikdy ale neslyšel, že by poušť mohla být tak bílá. Ani povrch nepřipomínal příliš skálu ani písek. Spíš sníh nebo led. Na to byl ale příliš teplý. Pro tuto chvíli si řekl, že si s tím nebude lámat hlavu. Teď se musí rozhodnout, co podnikne. Nemůže tady přece trčet celou věčnost. Ať ho tady vysadil kdo chtěl, nejspíš se pro něj už nevrátí. Musí dojít na konec té záhadné planiny...
+++
"Tak si představ, Dane, že už jsem tam byl zase." Tom stál s Danem u automatu, usrkával ještě horkou, hrozně přeslazenou kávu, kouřil další kus ze své denní dávky cigaret a bavil se s kolegou, který dělal téměř to samé, jen s tím rozdílem, že jeho káva byla hořká.
"A kde jako?"
"No přece v té podivné krajině. Tentokrát se mi ale podařilo dojít na konec." Tom přestal mluvit a zkoumavě sledoval Dana, co to s ním udělá.
"A kam jsi došel?" Dan se zeptal vlastně jen proto, aby řeč nestála, kamarádovy stále stejné historky mu začínaly lézt krkem. Tomovi se totiž čas od času zdálo, že bloudí jakýmsi tajemným zimním království, kde není nic jiného, než holá pláň. Vždycky se ale probudí dříve, než stačí dojít na její konec.
"Představ si, že jsem se dostal až na okraj!" Tom vypálí tu zprávu jako komentátor nějaké bulvární zpravodajské relace.
"Hm, a co tam bylo?" Dan se podíval mimoděk na hodinky. Ještě pět minut do konce přestávky.
+++
Stál na kraji propasti. Málem se do ní zřítil. Vykračoval si po ledovci a marně lovil v paměti, aby si vzpomněl, kdo a proč ho vysadil do téhle nehostinné krajiny. Nikde ani živáčka. Bělobu země nenarušila ani jedna rostlina a pokud tady rostly mechy nebo lišejníky, musely mít bílou barvu. A jak tak přemítal, došel na konec pláně. Málem to ani nepostřehl, protože ledovec tvořil v tomto místě mohutný splaz, spadající nejdříve zvolna, potom ale téměř kolmo dolů do nezměrné hloubky.
Vydal se vlevo podél okraje propasti. Doufal, že někde objeví nějaké schůdnější místo, kudy by mohl sestoupit dolů. Nevěděl, jak dlouho šel, snad deset minut, snad dvě hodiny. Čas jako by pro tady něj nic neznamenal.
+++
"Tak si představ, že Tom mi už zase vyprávěl o té své podivné krajině." Dan seděl u stolu, přežvykoval jakousi prefabrikovanou, narychlo připravenou večeři a sledoval svou ženu, která si dopřávala porci vitamínové bomby.
"Nemluv s plnou pusou, dostává se ti při tom vzduch do žaludku," ozvala se v Maje lékařka. "Něco nového?"
"Ano, jinak bych ti o tom ani neříkal. A mluvím mezi sousty, takže zrovna v puse nic nemám. Hele," dodal a vyplázl jazyk.
"Vždycky musíš mít poslední slovo. Tak s čím se vytasil ten tvůj kamarád? Hořím zvědavostí. Došel snad do fialové nebo růžové krajiny?"
"Došel až na konec svého světa," oznámil Dan a hlasitě polkl.
"A jak takový konec vypadá?" Maja ignorovala manželovu zjevnou provokaci.
"Asi tak, jak si představovali lidé dříve konec světa. Jen s tím rozdílem, že tady místo vody padá přes okraj světa ta podivná látka, které Tom říká ledovec."
"Hm, to začíná být zajímavé... Možná, že by se o tom dalo něco publikovat..." Maja na chvíli zapomněla na jídlo a zamyšleně zírala do prázdna. Po chvíli se opět ozvala: "Dane, myslíš, že by Tom souhlasil s tím, abychom ho vědecky zkoumali?"
"To záleží na tom, co si pod tím představuješ." Dan dojídal porci a už se ohlížel po popelníku a cigaretě.
"Pozvala bych ho nejdříve několikrát do ambulance a po čase bych s ním chtěla dohodnout i krátkodobou hospitalizaci. A nekuř mi v kuchyni, prosím tě. Víš, že to nesnáším."
"Zkusím s ním o tom zavést řeč," zamyslel se Dan, "ale nic ti neslibuji. Komu by se taky chtělo dobrovolně do blázince?"
+++
Muž rázoval neměnnou, mrtvou krajinou. Něco mu říkalo, že tudy již někdy předtím šel, nemohl si ale přesně vzpomenout. Nevěděl, jak dlouho je na cestě, ani jakou urazil vzdálenost, něco ho ale stále nutilo jít bez zastávky vpřed. Necítil únavu. Nevadila mu ani jednotvárnost bělostné země.
Vtom v dálce zahlédl podivnou, zcela kolmou stěnu, která se tyčila do nedozírné výšky. Její barva přecházela z bílé do béžové. Rozhodl se, že se dá vlevo podél stěny.
+++
Maja měla noční službu. Vysedávala v kanceláři a proti všem svým skálopevným zásadám usrkávala již druhou kávu. Ten případ jí nedával spát. S tak zvláštním druhem schizofrenie se dosud nesetkala. Marně hledala v publikacích z posledních deseti let, marně se prohrabávala starými archivními záznamy. Podobný případ dosud nikdo nepopisoval. Naskýtala se jí neopakovatelná možnost zapsat se do historie. Nebo aspoň výrazněji se prosadit ve svém oboru.
Všechno šlo celkem dobře, Tom k ní chodil na kontroly a vyprávěl jí vše, co si ze svých výletů podivnou krajinou zapamatoval. Nebylo toho moc, přesto bylo udivující, že základní podstata pacientem vysněného světa se tolikrát opakovala.
I když se za poslední týden nepohnula ani o píď vpřed, přesto cítila, že rozuzlení leží někde na dosah ruky. Tato předtucha ji také přiměla k tomu, aby zde dnes zůstala přes noc. Zamyšleně pohlédla z okna na dokonalý kruh měsíce. A pak na to přišla. Horečnatě začala pročítat záznamy z jednotlivých seancí s Tomem. Vždyť je to tak jasné! Že ji to nenapadlo dříve!
Ještě chvíli si rovnala všechno v hlavě a potom se rozeběhla do lůžkové části sanatoria.
+++
Dorazil k místu, kde měl po pravici svislou béžovou stěnu a před sebou nedozírnou propast. Všiml si, že stěna vede nejen směrem vzhůru, ale také dolů. Cosi ho nutkalo k tomu, aby se pokusil sešplhat do propasti. Přistoupil ke stěně, našel si nejvhodnější místo a začal se spouštět dolů.
Po době, kterou nedokázal odhadnout, spatřil pod nohama dno propasti. Mělo okrově hnědou barvu a lesklo se ve studeném světle, které přicházelo zprava. Rozhodl se, že se vydá za zdrojem světla.
+++
Maja vběhla do pokoje. Její předtucha se naplnila. Tom tam nebyl. Odejít nemohl, protože dveře byly zajištěné zvenčí pevnou západkou. Rozeběhla se k posteli, aby si důkladně prohlédla přikrývku. Ani si nevšimla, že jí při jednom kroku něco křuplo pod nohou. Takže aniž to tušila, vidina vědecké práce o nové nemoci, kterou chtěla nazvat parvenie, se rozplynula dříve, než se stačila pořádně zformovat...